1.+Alfabetització+audiovisual


 * L'ALFABETITZACIÓ AUDIOVISUAL **

De la mateixa manera que llegir un text no significa solament conèixer les lletres i les paraules que es formen amb elles, sinó que també significa saber interpretar significats, descobrir metàfores, analogies..., llegir una imatge no significa únicament identificar els seus elements morfològics. El desconeixement de les particularitats d'aquest llenguatge (sintaxi i semàntica, lectura i anàlisi crítica, composició de missatges) deixa al receptor dels missatges audiovisuals passiu davant els impactes emotius que va rebent amb les imatges i indefens davant el seu tremend poder de seducció.

No obstant, com apunten José Ma Bautista i Ana Isabel San José (2002) "la qüestió central no és que calgui utilitzar més els mitjans de comunicació en l’aula... tampoc es tracta que necessitem preparar als nens perquè sàpiguen veure el cinema o la televisió. La urgència és que necessitem preparar als nens perquè sàpiguen viure i sobreviure en un món on la imatge i les relacions simbòliques són les que configuren la realitat"


 * ESCOLA I TELEVIÓ **

Des de fa uns anys es manifesta, de forma cíclica, la preocupació de la societat per la possible influència que la televisió exerceix sobre la població infantil i juvenil. Sobre aquesta qüestió hi ha nombrosos treballs d'investigació i tot i que, de vegades, les conclusions són contradictòries, en tots ells s'hi constata l'afirmació següent: "La televisió provoca una gran fascinació en els espectadors joves i forma part de la seva realitat cultural."

D'altra banda, com a educadors, es creu que l'aprenentatge significatiu és fonamental pel desenvolupament integral de la personalitat i per això, en aquest cas en concret, creiem que és imprescindible ensenyar els infants i joves a veure la televisió, de manera crítica i racional. La televisió transmet uns determinats valors i contravalors que l'escola ha de conèixer i treballar si no vol que se la continuï "acusant" de carca i ancorada en un passat molt allunyat, de la realitat social que els infants i joves viuen fora de l'escola. En educació àudiovisual no es tracta únicament de transmetre uns continguts, sinó que pretenem educar les actituds, valors i normes. A l'escola podem ensenyar a veure la TV, però és a la casa on els infants romanen davant de la televisió.

Ja fa molt de temps que organismes i institucions debaten sobre aquesta responsabilitat educativa compartida. Així tenim per exemple, com la Unesco, una de les institucions que més s'ha preocupat per defensar una educació dels mitjans, l'any 1982 va celebrar un simposi internacional sobre el seu ensenyament. De la declaració signada per representants de dinou països creiem convenient destacar el següent paràgraf: "La escuela y la familia son las dos instituciones que comparten la responsabilidad de preparar a los jóvenes para vivir en un mundo comunicado por las imágenes, las palabras y los sonidos. Niños y adultos deben poder descifrar la totalidad de estos tres sistemas simbólicos. Esto entraña un reajuste de las prioridades educativas que puede favorecer, a su vez, un enfoque integrado de la enseñanza y de la comunicación." (UNESCO 1982) Si no volem que aquesta afirmació continuï, vint anys més, sent una cosa molt maca escrita sobre un paper cal que família i escola s'apropin en el coneixement i l'ús educatiu de la televisió, de manera que ambdós es responsabilitzin en la formació dels nens i nenes com a espectadors conscients, actius i crítics. Sols establint un pla de treball conjunt entre família i escola evitarem que els infants i joves visquin situacions contradictòries en la seva formació com a espectadors. Aprendre a veure la televisió, usar-la d'una manera gratificant, com a eina d’aprenentatge, de distracció, de creativitat, és un repte que necessàriament resoldrem millor si l'afrontem família i escola, des de les dues vessants formal i informal.